Jeg hedder Robert Wise. I 1964 instruerede og producerede jeg -
- 20th Century Fox' filmudgave -
- af Rodgers og Hammersteins "The Sound of Music".
I denne præsentation kommenterer jeg filmen løbende i visse sekvenser.
Men dette program beskæftiger sig også med musik og lydeffekter, -
- så filmens dejlige musik kan høres uden dialog for første gang, -
- og l ikke skal lytte til mig i tre timer.
Sangene præsenteres uden vokalledsagelse -
- og vi begynder med titelsangen "The Sound of Music."
Vi optog meget af filmen i Salzburg i Østrig, hvor historien fandt sted.
Maria von Trapp voksede op i disse bakker, før hun blev nonne, -
- og senere guvernante for en pensioneret kaptajns børn.
Optagelserne fra luften blev designet af Maurice Zuberano, -
- og fotograferet efter at det øvrige hold var rejst hjem.
Sekvensen minder om åbningen af min musical "West Side Story".
Men ingen kunne finde på en bedre måde at introducere landskabet -
- eller den ubetvingelige Maria.
Det største problem ved at optage på location -
- var den evigt tilbagevendende regn. Den havde et mønster.
Vi havde tre dages herligt solskin, -
- så tre dages regn, så tre dages
solskin, så tre dages regn.
Det blev ved hele vejen
gennem optagelserne.
Som det tit sker i film,
var selve indledningssekvensen, -
- Maria, der synger
"The Sound of Music", -
- det sidste vi optog i Østrig.
Det er der en økonomisk årsag til.
Man vil have alle væk,
når de er færdige, -
- og hjem, så man ikke
skal have dem på kost og logi.
Så da Julie var den eneste
i indledningen, -
- bestemte vi os for at lave den sidst, når alle andre var sendt hjem.
Vi fandt Marias bjerg på den anden
side af grænsen i det sydlige Bayern.
Grænsen til Tyskland
ligger tæt på Salzburg.
Så hver dag, når vi tog derud, skulle vi standse ved grænsen og vise pas, -
- så vi kunne filme i Tyskland.
Da vi lavede den sidste optagelse, -
- hvor helikopteren nærmer sig Julie, der kommer over marken, -
- skulle vi alle sammen
ud af billedet.
Alle de uvedkommende.
Den blev optaget af kamerafolkene -
- og min B-holds-instruktør,
Zuberano, var deroppe med dem.
Jeg var jo
i radioforbindelse med ham.
Så mens de filmede, sad jeg
oppe i et træ i markens udkant.
Jeg skulle være et sted, hvor jeg kunne se, men ikke ses.
Jeg skulle se, hvor tæt på helikopteren kom, -
- og hvordan det så ud
fra mit synspunkt.
Og så kommunikerede jeg over
radioen med fotograferne og Zubie -
- og fandt ud af, om de synes, det var godt.
Vi lavede flere forsøg.
Jeg fremkaldte tre eller fire optagelser, men den, der kom med, -
- var selvfølgelig den bedste.
Da vi fandt den location,
lavede vi en aftale med ejeren.
Han havde noget dejligt højt
græs deroppe, -
- som skulle vokse sig endnu højere.
Vi troede, han var med på
at lade græsset vokse, -
- men det forstod han ikke.
Da vi kom tilbage
nogle måneder senere, -
- havde han slået græsset,
så det var helt kort.
Det så fint ud, men det ville måske
have været mere betagende, -
- hvis der havde været højt, viftende græs.
Vi optog med Todd-AO 65 mm.
Baggrunden til titlen og rulleteksterne, l ser nu, -
- blev designet af Maurice Zuberano -
- og filmet, efter vi var færdige og var taget tilbage til Hollywood.
Zubie fandt alle vores locations og filmede dem fra flere vinkler.
Vi sammensatte så en række -
- af de bedste til brug for titelsekvensen og rulleteksterne.
ldeen til de baggrunde, vi ser her, -
- kom faktisk fra Ernest Lehmans originalmanuskript.
Det var hans idé at præsentere titlen og rulleteksterne sådan.
Nonnberg-klosteret var en afsondret benediktinsk nonneorden.
Vi måtte slet ikke filme der, eller se det, så vidt jeg husker.
Vi fik lov til at filme den ydre gård og naturligvis klosteret udefra.
Men vi fik ikke lov til at komme ind og filme.
Så gården, man ser i filmen, -
- var designet af Boris Leven, min dygtige scenograf.
Det er en dekoration, men en meget ægte dekoration.
Boris var en mester i at skabe virkelighed på lærredet.
Han besøgte en række klostre derovre, -
- som ikke var lukkede, så han kunne se dem indefra.
Det, vi ser på filmen, -
- er elementer fra alle de forskellige gårdspladser, -
- han så i klostrene.
Kapellet, hvor nonnerne synger her i begyndelsen af filmen, -
- var en af de to indendørs scener fra Østrig.
Den anden var selvfølgelig vielsen i katedralen.
Det var et kapel i Salzburgs gamle bydel.
Jeg husker ikke nøjagtig, hvor den var, men den var ubenyttet, -
- og de lod os optage den sekvens fra begyndelsen, hvor nonnerne synger.
Dorothy Jeakins, vores kostumier, lavede sin egen udgave -
- af nonnernes ordensdragt.
Det er hendes design, l ser her i filmen.
l "Maria"-nummeret -
- ville vi give Marni Nixon en mulighed for blive set på film.
Marni eftersynkroniserede skuespillerinder i "King and l" -
- Audrey Hepburn i "My Fair Lady" -
- og Natalie Wood i "West Side Story".
Vi ville gerne betale hende tilbage og vise hende på lærredet.
Så hun fik rollen som nonne i "Maria"-nummeret.
En af de andre var Portia Nelson, -
- som var en dygtig artist, komponist og sangerinde.
Jeg kendte ikke Portia, men Saul Chaplin anbefalede hende, -
- og hun var pragtfuld som den temmeligt sure og negative nonne.
En anden...
... nonnen som var venlig mod Maria, var Anna Lee, -
- som jeg havde kendt og beundret længe.
Jeg var glad for at kunne give hende en rolle og arbejde med hende.
Sangen "Maria" er stort set som i teaterversionen, -
- bare i en lidt lavere toneart, og noget af teksten bliver talt.
Ellers ligner sangen originaludgaven.
Her klippede vi en af få scener fra, -
- som blev optaget til filmen.
Der var en scene, hvor Maria bad, -
- fordi hun vidste, hun var i knibe, efter scenen i gården.
Søster Margaretta kommer og henter hende.
Abbedissens kontor blev faktisk filmet i Salzburg.
Dekorationen blev designet og fragtet fra USA til Salzburg, -
- hvor der var et lille filmstudie med et par lydscener.
Da vi vidste, at vi ville få vejrproblemer, -
- og fik brug for noget at filme i dårligt vejr, -
- så stillede vi dekorationen op i studiet.
Så i dårligt vejr forlod vi vores location -
- flere gange i løbet af optagelserne i Salzburg -
- og filmede i abbedissens kontor.
Som regel tager man på location, selv om vejrudsigten er dårlig, -
- fordi man ikke vil løbe risikoen for, at vejret slår om.
Så venter man måske til klokken 10 eller 11, -
- og hvis det er tydeligt, at vejret ikke slår om, -
- så trækker man sig tilbage til dekorationen.
Så får man måske fem-seks optagetimer.
Så abbedissens kontor, som l ser her i ét stykke, -
- i én sekvens, blev faktisk filmet hen over flere dage -
- i mindre bidder.
Til sidst havde vil filmet alle scenerne på abbedissens kontor -
- og var stadig på location, så vi løb tør for alternativer.
Så var vi nødt til at sidde på vores location og vente på godt vejr.
Scenen fra abbedissens kontor -
- følger stort set Maria von Trapps bog og senere teaterstykket.
Men Ernest Lehman foretog én stor ændring.
Sangen "My Favorite Things" blev oprindeligt sunget her -
- på abbedissens kontor, og Ernie tog den klogeligt nok ud, -
- og brugte den langt bedre senere i scenen med Maria og børnene, -
- efter hun er blevet deres guvernante.
Peggy Wood var et ideelt valg som abbedissen.
Jeg vidste ikke, hvem jeg skulle give rollen.
Nogen foreslog Peggy, og jeg kiggede på hendes baggrund -
- og fandt ud af, at hun havde været lidt af en musicalstjerne -
- i 20'erne og 30'erne, og senere havde indspillet film.
Da jeg mødte hende, forelskede jeg mig i hende -
- og syntes, hun var ideel til rollen.
Det var en af de bedste rollebesætninger, -
- vi foretog i hele filmen.
Peggy var skøn at arbejde med og har en varm personlighed, -
- som tilførte meget til abbedissens rolle.
En meget sympatisk rolle.
Det eneste, Peggy ikke kunne klare...
Hun var omkring 70 dengang... var sangene.
Selv om hun havde haft en god stemme som ung, -
- kunne hun ikke klare sangen "Climb Ev'ry Mountain".
Så vi måtte have nogen til at lægge stemme på.
Og så mimede hun til den.
Men man skal vide, at selv om det er en andens stemme, -
- så når man laver optagelsen, vil skuespilleren, som spiller rollen, -
- altid være der med sangeren, -
- så sangeren optræder, som skuespilleren vil have det.
Sådan var det faktisk med Peggy og damen, der sang, -
i "Climb Ev'ry Mountain."
En af de nye sange, vi tilførte, var "l Have Confidence in Me."
Turen gennem byen blev beskrevet af Maria von Trapp i hendes bog.
Det tog Ernie så og sagde til sig selv, -
- at det var en lejlighed til at have en sang, der ville være et plus, -
- og som hjalp med at vise Marias nervøsitet.
Så det var en kombination af Maria von Trapps historie, -
- og Ernies idé med at foretage den rejse -
- gennem sangen "l Have Confidence in Me."
Optagelsen af Maria forbi butleren blev lavet på location i Salzburg.
Vinklen forbi Maria hen på butleren blev lavet flere uger senere, -
- da vi havde bygget dekorationen med indgangen.
Det er den slags planlægning -
- man laver på en film, hvor man blander location -
- med indendørs optagelser.
Gil Stuart, der spiller butleren, var blevet anbefalet -
- af en eller anden i selskabet eller måske af casteren.
Jeg kendte ikke Gil, men han virkede rigtig, -
- havde den rette udstråling og alder.
Han virkede troværdig som en, -
- der, som vi finder ud af senere, er nazisympatisør.
Alle indendørs scener i kaptajnens hus, -
- det hele blev bygget op i 20th Century Fox studierne.
Boris Leven, som var en af branchens og verdens bedste scenografer, -
- byggede dekorationerne ligesom på "West Side Story" -
- og "Two for the Seesaw".
Christopher Plummer i rollen som kaptajnen -
- var min idé.
Jeg så teaterstykket én gang, i London -
- på vej til Salzburg for at finde locations.
Jeg syntes, kaptajnen var en ret stereotyp figur, ret uspændende.
Jeg havde set Plummer på scenen i to eller tre stykker.
Hans skuespil gjorde altid indtryk.
Jeg syntes, han var en af tidens fremragende yngre skuespillere.
Jeg tænkte, han kunne være en mere spændende kaptajn, -
- end vi havde set hidtil på teateret.
En, der kunne give figuren den mørke side, den behøvede.
Andre ville gerne have haft rollen. Yul Brynner var syg efter den.
Men det var netop den slags rollebesætning, jeg ikke ville have.
Filmselskabet gik med til at have Chris, men han var skeptisk.
Han følte ikke, materialet lå godt for ham og sagde først nej.
Men hans agent, Kurt Frains, var sikker på, Chris kunne gøre det godt.
Og at det ville gavne hans karriere.
Jeg havde fortalt Kurt, hvorfor jeg ville have Chris til rollen, -
- og hvad Chris kunne tilføre figuren, som jeg så den.
Så en dag sagde Kurt:
"Jeg synes, du skal tage til London..."
Chris boede og arbejdede i London.
"Hvis du talte med Chris, kunne du sikkert overtale ham."
Så tog jeg til London for at mødes med Chris.
Jeg havde aldrig mødt ham. Jeg ville overtale ham til at tage rollen.
Vi mødtes på Hotel Connaught og snakkede i en time.
Jeg fortalte ham, hvordan jeg havde tænkt mig, figuren skulle spilles -
- hvad han kunne tilføre den, og om hele min tilgang til stoffet.
Han lovede at tænke over det, -
- og han virkede indstillet på det.
Vores bekymring var hans alder.
Var han gammel nok til at have en 16-årig datter?
Chris var vist omkring 36 på det tidspunkt.
Vi havde villet lave en makeup-prøve og prøvefilme ham, -
- mens vi var i London.
Det afviste han, men vi fik lov til at komme hjem til ham -
- med en stillfotograf og en sminkør, -
- og så lavede jeg et par stills af ham med lidt rynker og grå tindinger.
Vi gjorde ham et par år ældre og tog et par billeder af ham sådan.
Da jeg kom tilbage, kunne jeg vise de fotos til cheferne -
- og overbevise dem om, at han kunne udfylde rollen, -
- hvad alder angik.
Sådan begyndte det.
Chris ville komme over og tale med os -
- og med Ernie Lehman. Han havde nogle ideer om manuskriptet -
- og figuren, hvordan han så den, og hvordan den kunne forbedres.
Han arbejdede med Ernie af og til.
Ernie har ofte sagt, -
- at Christopher leverede et stort bidrag til tegningen af den figur.
Den endelige besætning af alle børnerollerne var resultatet -
- af omfattende samtaler og prøver i Hollywood.
Og det samme i London.
Og også i New York, hvor jeg talte med masser af børn -
- og prøvefilmede otte eller ti.
Da jeg kom tilbage, tog vi alle prøvefilmene, -
- vi havde fra London, New York og Hollywood, -
- og så lavede vi den endelige udtagelse. Alle børnene -
- kom fra Los Angeles til prøverne -
- undtagen Nick Hammond, den ældste dreng, som jeg filmede i New York.
Han boede i Baltimore og var kommet til New York til prøven.
Det interessante er, hvordan de faldt i hak -
- og dannede en slags familie uden for scenen.
Charmian Carr, som spillede Liesl på 16, snart 17 -
- var jo en slags mor for gruppen, men de havde det fint sammen.
Den dag i dag er de tæt knyttet til hinanden.
De er forblevet nære venner og ses, så tit de kan.
Charmian Carr, den unge dame, vi valgte, -
- som den ældste pige, Liesl, hed faktisk Charmian Farnon.
Det hed hun. Men vi syntes ikke, det passede sammen på lærredet.
Vi fik lov at ændre det til Charmian Carr, -
- eller måske var Carr et andet familienavn.
Hun har i hvert fald kaldt sig det lige siden.
Vores eneste bekymring var, om Charmian kunne gå for at være 16.
Hun var vist omkring 20, da vi talte med hende.
Men hun fungerer pragtfuldt i filmen.
Hun er meget varm og ægte, og en dejlig lille skuespiller.
Det var herligt at arbejde sammen med hende, og vi er stadig gode venner.
Vi har set hinanden i årenes løb.
Det er altid en fornøjelse.
Der er en morsom historie om Kym Karath, som spiller Gretl på fem.
Jeg glemmer aldrig, da hun kom ind på mit kontor, -
- hvor jeg sad med casteren.
Hun kom ind med sin store mappe i sin lille favn.
Der var en stol foran mit bord. Hun satte sig -
- lagde benene over kors og så op som for at sige:
"Hvad kan jeg gøre for Dem?" Hun var en meget fattet lille unge.
Men hun fungerede perfekt i filmen.
Angela Cartwright var den mest erfarne af børnene, -
- fordi hun bl.a. havde medvirket i tv-serien "Make Room for Daddy".
Så hun havde meget erfaring bag sig for en 10-11-årig.
Men hun var dejlig at arbejde sammen med.
Debbie Turner havde vist kun lavet et par reklamer.
Og Heather Menzies havde vist slet ikke lavet noget.
lkke noget, der gav megen skuespillererfaring.
Duane Chase havde vist stort set heller ingen erfaring.
Men vi gjorde os stor umage med udvælgelsen, -
- og satte dem sammen og sørgede for, at alderen passede, -
- og at de lignede hinanden nok til at være fra samme familie.
Alt i alt viste de sig at være en alle tiders flok.
Norma Varden havde jeg kendt længe.
Min første spillefilm som ung instruktør -
- i 1944, var det vist -
- var en historisk film, der hed "Mademoiselle Fifi", -
- baseret på to De Maupassant-noveller.
Norma Varden havde spillet en aristokratisk dame for mig i filmen.
Da jeg skulle finde en, der kunne spille husholderske, -
- tænkte jeg straks på hende, så det var en genforening for os -
- at arbejde sammen igen efter 20 år.
Der skete noget interessant, da vi optog "l Have Confidence".
Vi besøg af Maria von Trapp selv.
Hun besøgte os i Salzburg, -
- med sit barnebarn, en pige på omkring 13.
Da mødtes vi for første gang.
Jeg havde talt i telefon med hende, inden produktionen gik i gang.
Hun var sød og elskværdig og interesseret i vores arbejde -
- og spurgte, om hun og barnebarnet måtte være med i filmen.
Så fandt kostumiererne tøj fra den tid til hende -
- og til barnebarnet, og så placerede jeg dem i baggrunden, -
- idet Julie går ind under en buegang.
Hun står desværre så langt væk, -
- at man skal vide, hvor hun er, for at se hende.
Hun var glad nok, men da vi havde taget scenen syv-otte gange, -
- syntes hun, at filmarbejde er lidt ensformigt og trættende.
Men hun var vældig sød.
Hun blev der et par dage.
Hun lavede nogle interviews for os til tv og radio.
Det blev en herlig del af vores optagelsesperiode i Salzburg.
Om lidt er der endnu en sang:
"Sixteen Going on Seventeen."
Selv om vi havde pagoden på stedet, bag von Trapp-huset, -
- kunne vi umuligt lave natoptagelser af sangen.
Vi kunne slet ikke... Det var alt for dyrt for os -
- at optage den om natten i Salzburg, -
- fordi man skulle betale så meget ekstra for overtid og natarbejde.
Så vi optog bare begyndelsen af den -
- hen mod pagoden med dag-for-nat på vores location.
Og så var den egentlige pagode, hvor vi optog nummeret, en scene, -
- en "grøn scene" -
- med indsatte træer og græs -
- og den påmalede baggrund.
lgen byggede Boris Leven en pragtfuld kulisse, der så helt virkelig ud.
Vi skulle også gøre noget andet, som var meget lettere i et studie.
Vi skulle bruge regn og være i stand til at kontrollere regnen.
Når man filmer i noget, der har glas hele vejen rundt, får man problemer -
- med refleksioner af kameraet og folk.
Vi skulle være meget forsigtige med kamerafolkene, -
- der gemte sig, så de ikke blev reflekteret -
- i ruderne. Og så skulle lynet times rigtigt.
Alt det skulle gøres til den playback -
- som var der til nummerets koreografi og sangen.
Det hele blev sat sammen af af Marc Breaux og Dee Dee Wood.
Dan Truhitte, som spiller Rolfe, kom gennem castingkontoret, -
- tror jeg nok, og jeg kunne godt lide hans udseende.
Han kunne godt ligne en østriger og en, der tog den forkerte vej, -
- selv om han var en dejlig ung mand. Han spillede sin rolle glimrende.
Han var helt rigtig.
Dan Truhitte gjorde det glimrende med Charmian i den scene, -
- og det er et af filmens dejlige numre.
At se Julie Andrews i den næste scene -
- er en god demonstration af hendes kvalitet som skuespiller, -
- hendes varme og samarbejdsvilje, -
- hendes professionalisme og gode humør -
- og omhu for sit arbejde og sine kolleger.
Det er herligt at arbejde sammen med hende. Hun er topprofessionel.
Hun øver og øver og vil hele tiden gøre det bedre.
Sommetider sagde hun, når jeg mente, at en scene sad helt rigtigt:
"Jeg kan gøre det bedre. Giv mig én til."
Og så gjorde jeg det. Men den her scene -
- er et af de bedste eksempler på, hvor fantastisk hun arbejder -
- med andre skuespillere i sine scener.
Scenen i soveværelset med "My Favorite Things" -
- var den første sekvens vi optog i filmen.
Vi var nødt til at gå i gang i april 64 -
- på grund af andre aftaler, og vi kunne ikke tage til Østrig i april.
Der ville stadig være sne på det tidspunkt.
Så vi filmede en måned i studiet i Los Angeles, før vi rejste -
- til Salzburg for at filme på location.
Så det her var vores første optagelse.
Julie var vidunderlig med børnene.
Fra den mindste, Gretl, til den 16, snart 17-årige Liesl.
Hun var varmhjertet, omfavnede dem, legede og pjattede med dem.
Der er ingen scene i filmen, -
- hvor jeg fik mere hjælp af Julie til medspillerne end i denne scene.
Hun var pragtfuld, og jeg var glad, for selv om vi havde øvet nummeret, -
- mens de udarbejdede det hele, -
- så var det en fryd at se hende med børnene. De elskede hende.
Det giver scenen så meget.
Der opstår en helt særlig varme på lærredet.
Sekvensen var første gang, Charmian Carr havde været med i en film.
Og i den første scene hun var med i, blev hun spulet med en vandslange.
Hun skulle være våd af regnen. Hun har altid moret sig over det, -
- sin våde filmdebut.
Men hun var som sagt dejlig at arbejde sammen med.
En større ændring her i Ernie Lehmans manuskript -
- var ændringen fra "The Lonely Goatherd", -
- som blev sunget under tordenvejret -
- af Maria for børnene for at berolige dem.
Ernie fik den idé at flytte "My Favorite Things" derhen -
- og bruge det til at berolige børnene med.
En anden ting, han gjorde meget dygtigt...
Det er et problem, at film er så realistisk et medie -
- sammenlignet med en teaterscene.
Det gør det svært at bryde ud i sang, -
- der er adskilt fra dialogen, og filmens realisme kan gøre det flovt.
Så Ernie Lehman skar på forbilledlig vis dialogen til, -
- så den behændigt førte over i sangens første strofer.
Og ved optagelsen fik han så Julie til at læse, som replikker, -
- de første par linjer og så gradvis glide over i sang.
Det fungerede smukt og bar filmen igennem de lidt usikre øjeblikke, -
- hvor man går fra dialog til sang.
En anden effektiv ændring, Ernie Lehman lavede, -
- var at bringe kaptajnen ind til sidst, -
- så vi får konfliktelementet mellem Maria og kaptajnen ind over.
Det var pragtfuldt at få det med -
- og lave en skarp dramatisk pointe på dette tidspunkt.
Konflikten, der var der fra starten af med børnene og Maria, -
- som går tilbage til præsentationen, tudsen og middagsscenen.
Fra starten af kunne børnene lide Maria. De syntes, hun var pragtfuld.
Så endnu engang synes jeg, at Ernies udvikling af historien -
- hvor den oprindelige skepsis -
- fra børnenes side bliver til, -
- at de virkelig holder af hende, var en kæmpe forbedring -
- af filmmanuskriptet i forhold til teaterstykket.
Om lidt har vi montagen gennem Salzburg -
- og op på bjerget, hvor vi laver "Do-Re-Mi".
Vi filmede, som l kan se i sekvensen om lidt, -
- på forskellige steder i Salzburg. Et af dem var den plads, -
- vi kaldte hestespringvandet på grund af alle malerierne af heste.
Der klippede vi en anden lille scene ud, som vi havde optaget.
Vi havde en scene, hvor Rolfe -
- kommer på cykel og stopper og snakker med Liesl.
Liesl præsenterer Maria for ham men siger ikke "guvernante".
Det synes hun, hun er for stor til. Hun siger:
"Det er min veninde Maria", og Rolfe driller Liesl -
- med det barnlige tøj, hun har på.
Men det standsede rytmen i montagen.
Der skulle være konstant bevægelse op gennem bjergene til "Do-Re-Mi".
Så den sekvens klippede vi ud.
Der har været lidt kontroverser i analyserne af filmen, -
- siden den kom, og det drejer sig om de israelske appelsiner.
Da vi optog scenen, havde vi masser af appelsiner, -
- og nogle af dem kom selvfølgelig fra lsrael.
Vi havde nogle kasser, de var kommet i.
De kasser, der stod "appelsiner fra lsrael" eller "lsrael" på, -
- blev aldrig vist i billedet.
De var en del af ekstramaterialet med appelsiner klar til brug.
Men der laves stadig film om filmen, der dækker mere end mit kamera.
De kasser, der stod "lsrael" på, blev vist i en del af det ekstramateriale.
Folk troede, vi havde dummet os, for staten lsrael fandtes ikke dengang.
På denne location til "Do-Re-Mi"-nummeret -
- blev jeg meget betaget af bjergene -
- i baggrunden og gletsjeren midt på et af dem.
Den var svær at få med i billedet, -
- fordi den var så højt oppe.
Derfor fandt jeg på, at drengene skulle kaste med en bold, -
- så vi kan kigge opad og se bolden komme flyvende, -
- og så tilbage og fortsætte sekvensen.
Hvad "Do-Re-Mi" angår, skal det siges, at da optagelserne begyndte, -
- kunne Julie ikke spille guitar, så vi skaffede en lærer.
Musikalsk som hun er, lærte hun det jo hurtigt, -
- men hun havde et problem, hun beklagede sig over, på en pæn måde.
Problemet var at spille guitar og synge samtidig. Og ikke bare synge, -
- men at synkronisere en playback. Det er en kombination -
- at komplekse fysiske ting, men hun gjorde det.
Gjorde det fantastisk godt. Det beviser resultaterne.
At placere "Do-Re-Mi" her i historien og i de omgivelser, -
- var en af de største forbedringer, Ernie Lehman lavede i manuskriptet.
l stykket blev sangen sunget af Maria med børnene, så snart hun ankom.
Det var perfekt at sende Maria og børnene ud i Salzburg og omegnen.
Bemærk kaptajnens anderledes anstrøg i scenerne med Elsa og Max.
Det kan man vel forvente, -
- da han sværmer lidt for baronessen. Eller hun for ham.
Jeg ved ikke, hvad der passer bedst.
Men det er et helt andet forhold, og man kan se, -
- hvordan hans humør er steget. Han har humoristisk sans.
Richard Haydn, der spiller Max, var et godt valg.
Vi talte om to-tre andre, men enedes om Richard.
Jeg kendte ham ikke, men havde set ham i andre film.
Han tilførte filmen en tone af lethed, sjov og humor, -
- lidt kynisme her og der, -
- og en meget indtagende personlighed.
Han var en herlig kollega med en spøjs sans for humor.
Han var alle tiders selskab om aftenen, når vi ikke filmede.
Jeg så Richard ret ofte i årene efter, vi lavede filmen.
Vores forhold var virkelig godt.
Eleanor Parker.
Hun var min idé til baronessen.
Jeg havde arbejdet med Eleanor hos Warner Bros.
Jeg lavede en slags sæbeopera-film -
- med hende og Pat, Patricia Neal, og Ruth Roman.
De var alle tre hos Warners dengang.
Jeg holdt af og respekterede Eleanor for hendes skønhed -
- og for hendes store register som skuespiller.
Hun var en dejlig skuespiller.
Så da vi ledte efter en, der ville være helt rigtig som baronessen, -
- med hensyn til udseende, alder og raffinement, -
- og naturligvis evner og dramatisk register, -
- kom jeg hurtigt i tanke om hende. Så uden den store ståhej...
Vi talte sikkert om et par andre...
Men jeg tror, hun viste sig at være det helt rigtige valg for os.
Og jeg har altid respekteret det arbejde, hun lavede i filmen.
Den scene, Eleanor spiller med Chris, -
- hvor baronessen og kaptajnen slår op, -
- er strålende skuespil.
Først er hun ivrig og så forstående, -
- så gør hun det let for kaptajnen, og træder så ud af billedet.
Det er virkelig strålende skuespilkunst.
Det skal Eleanor virkelig have ros for.
Hver gang jeg ser filmen, og det gør jeg ofte for tiden...
Hver gang jeg ser filmen, beundrer jeg hende for det skuespil.
Der var to sange i det oprindelige stykke med Max og Elsa.
Den ene var "How Can Love Survive?", som ville være kommet netop her.
Og "No Way to Stop lt", som ville være kommet, efter Maria er gået.
Vi følte, Ernie og jeg og Saul, som arbejdede tæt sammen med os, -
- at de ikke bevægede historien nok fremad.
Vi mente, det ville blive en bedre og mere kontinuerlig film -
- uden de to sange, og vi overtalte...
... da vi fandt på at gøre det...
... Richard Rodgers til at lade os klippe de to sange ud af filmen.
Da vi skulle finde en location til von Trapps villa, -
- fandt vi ud af, vi ikke kunne bruge selve villaen.
Under krigen havde der boet en højtstående naziofficer, -
- og de havde bygget en høj og ufotogen mur rundt om villaen.
Vi bestemte tidligt, at vi ville holde os fra de overdådige...
... fra de overdådige huse og slotte med masser af tårne, -
- som var for søde og eventyragtige.
Det var vigtigt, at filmen ikke blev for sødladen.
Det var en af grundene til, at vi valgte huset Frohnburg.
Den var en tilbygning til Mozarteum'et i Salzburg.
Vi kunne lide dets klassiske udseende. Stramt og ukrukket.
lngen tårne, ikke noget. Helt enkelt. Det tiltalte os.
Vi mente, at den stil passede til filmen.
Vi var nødt til at male det, for det var temmelig forsømt.
Vi måtte beskære et par af de store træer, så vi kunne se huset udefra.
Vi placerede også jernlågen ved indgangen.
Der havde sikkert været en låge engang, men den var væk.
Så vi satte lågen op for at forskønne stedet.
Manuskriptet krævede et hus ved en sø. Der var ingen sø.
Så vi måtte filme -
- forsiden af Frohnburg som villaens facade -
- og så finde en anden location til villaens bagside, et sted ved en sø.
Den location, alle kunne lide, var Leopoldskron, -
- som Max Reinhardt havde ejet, og som nu var en skole.
Det lå ved en sø og havde en bådebro, men vi måtte ikke filme der.
Og vi havde virkelig brug for at filme ved den sø.
Til sidst gav skolen, som ejer nabovillaen, os lov til at filme der.
Så der kopierede Boris Leven haven og bådebroen fra Leopoldskron.
Optagelsen af bådscenen med Maria og børnene blev nøje planlagt, -
- hvad angår optagelse og øvning, så den blev helt rigtig, -
- før vi tændte kameraet og fik dem ud i vandet.
Det eneste problem ud over de normale var, -
- at lille Kym Karath ikke kunne svømme.
Så jeg fortalte alle, især Heather, at de skulle holde øje med Kim.
Når båden vippede, og de faldt i, skulle de sørge for, at Kim kom op.
Det var ikke ret dybt, som l kan se, men Kym var lille som femårig.
Så det skulle vi passe på, og så skulle vi have båden med ind.
Jeg gav Julie den opgave, at da børnene gik ud af vandet, -
- skulle hun gå ind sidst og fortøje båden.
Mange scener blev filmet to gange.
Vi filmede bagsiden af huset, scener ud mod søen ved Bertelsmann, -
- og så scener den anden vej ind mod bagsiden på Frohnburg.
Det krævede nøje planlægning.
Der var en scene, hvor vi filmede Julie i nærbillede -
- ind mod bagsiden af Frohnburg.
Det tilsvarende nærbillede af Chris Plummer foran søen -
- blev optaget ved Bertelsmann.
Det kræver en del planlægning.
Men man gør det tit i film.
Disse to optagelser blev lavet med et par ugers mellemrum, -
- men de passer fint sammen.
Dette sted i filmen er meget, meget interessant, -
- fordi det er en slags vendepunkt.
Det er i den her diskussion, at Maria tager til genmæle -
- mod kaptajnen og påpeger for ham, at hans forhold til børnene -
- har mange fejl og kunne blive meget bedre.
Han bliver meget vred på hende...
Men straks efter begynder han at blive omvendt, -
- da han hører børnene synge.
Han går ind og hører dem synge en sang for baronessen, -
- og bliver så bevæget af det, at han går ind i rummet, -
- og falder ind i sangen og omfavner dem bagefter.
De bliver meget bevægede over denne ændring i deres far.
De har aldrig set ham i den sindsstemning før.
Det understreges, når kaptajnen ser Maria gå forbi -
- og kalder på hende og beder hende om at blive.
Det er vendepunktet i den her del af historien.
Jeg var meget tilfreds med den måde det skete, -
- og gled af sted og endte og virkede så godt på.
Dukketeateret er nok det mest østrigske i hele filmen -
- med gedehyrderne, bjergbestigerne og det hele.
Det er en af de andre store forandringer -
- i Ernie Lehmans manuskript, for "Lonely Goatherd"-nummeret, -
- sangen, blev faktisk opført under uvejret.
Maria sang den før børnene for at berolige dem.
Ernie syntes, at sangen var for god til at ryge ud, og vi var enige.
Han fandt på at lave den som et dukketeater, -
- som Max havde haft med eller sendt til børnene.
Og det blev et virkelig dejligt nummer.
Der var berømte dukkeførere dengang: Cora og Bil Baird fra New York.
De var de mest berømte dukkeførere i USA.
Vi kontaktede dem, da vi begyndte forberedelserne til filmen, -
- og aftalte, at de skulle designe dukketeateret -
- og styre forestillingen. De kom herover fra New York, -
- flere uger før nummeret skulle optages.
De byggede dekorationen og...
Jeg ville have et par steder, hvor vi kunne se børnene føre dukkerne.
Bil og Cora arbejdede med børnene, så man kunne se dem -
- på et par udvalgte steder i scenen, hvor de kunne ses med dukkerne, -
- og hvor de faktisk styrede dem.
De to yngste, Debbie og Kym, flyttede rekvisitter og sænkede tæppet.
Det var kun de ældste børn, der skulle lære at føre dukkerne.
Det er her, efter dukketeateret og kaptajnens glæde over det, -
- og hans kompliment til Maria, at vi begynder at udvikle, -
- med baronessen, den trekant, der bliver vigtig i historien fra nu af.
Nu begynder "Edelweiss". Den er også meget forbedret -
- i forhold til teaterversionen, hvor den ikke blev sunget -
- før til sidst, ved festivalen, og kun én gang.
Det var en genistreg af Ernie -
- at bestemme, at sangen var for god til kun at blive sunget én gang, -
- og bruge den som en familiesang, -
- hvor kaptajnen og Liesl synger sammen.
Det er en varm scene og en dejlig sang.
Det er mange menneskers yndlingssang i "The Sound of Music".
Det var en stor fordel for os at lave en anden udførelse af den, -
- og flytte den frem til det her sted i filmen.
Til sidst, når børnene løber glade ud ved udsigten til en fest, -
- filmede vi lidt ekstra materiale, hvor Elsa og Max gik ud, -
- formentlig for at planlægge festen.
Kaptajnen går ud på terrassen, fordybet i tanker, -
- sikkert om Maria og hele situationen.
Og Maria på sit værelse ved vinduet.
Alt sammen noget, der peger på deres voksende tiltrækning af hinanden.
Men det var lidt for tidligt.
Det var lidt for overtydeligt på det her tidspunkt.
Vi mente, det var bedre bare at lade filmen fortsætte, -
- og så udvikle -
- kaptajnens øgede tiltrækningskraft på Maria, -
- i andre sekvenser -
- for til sidst at ende med den dejlige scene i pagoden.
Under festscenen var det skønt at se kulisserne fyldt med mennesker.
Den store hall og den gyldne balsal, -
- i stedet for at være mørk og tom, som vi så den første gang, -
- at se den oplyst med strålende vægge, og folk, -
- alle gæsterne i strålende kostumer, mens de sanser og morer sig, -
- og musikken der genlød.
Det var en pragtfuld og spændende fornemmelse, -
- at se folk på den måde i den slags sekvens.
Ben Wright, som spiller Zeller, er en dygtig skuespiller.
Jeg hade brugt Ben før, i mindre roller.
l "Until They Sail" spillede han en dommer i New Zealand.
Jeg vidste, han var dygtig, stærk og effektiv.
Jeg tænkte straks på ham som hr. Zeller, -
- da vi besatte rollerne. Han spiller virkelig godt, -
- ja, smukt i filmen, i den usympatiske med stærke rolle.
Da vi skulle lave Ländleren, måtte Marc Breaux og Dee Dee Wood, -
- koreograferne, researche for at gøre den så autentisk som muligt.
De endte vist med at tage trin fra forskellige østrigske folkedanse -
- og sætte dem sammen i denne Sound of Music-udgave af Ländleren.
Den er vist meget tæt på det, de lavede i teaterforestillingen.
Det sidste nummer i første akt:
"So Long, Farewell", sunget af børnene for gæsterne, -
- ligner udgaven i teaterstykket.
Den er intakt fra stykket og kommer i den her del af filmen, -
- som er et af de steder, -
- der er tættest på det oprindelige teaterstykke.
Julies skuespil i den her scene, -
- hvor hun overtales til at blive ved festen, er virkelig godt.
Det er en meget pinlig situation for hende.
Hun føler sig malplaceret og har ikke lyst til at blive der.
Men Max insisterer, -
- og kaptajnen er bestemt enig.
Hun finder situationen meget pinlig -
- og må til sidst modstræbende gå ind på, -
- at gå op og skifte og komme ned. Julie spiller fremragende her.
Valsen, de spiller her, da hun går op på soveværelset, -
- er en udgave af bryllupsmarchen, -
- som passer perfekt netop her i filmen.
Den efterfølgende scene i soveværelset -
- var et højdepunkt i Julies præstation i filmen, -
- hvor hun indser, hvad der er sket mellem hende og kaptajnen, -
- og hvad der skete under Ländleren, hvor deres følelser blev tydelige.
Og at se denne viden i øjnene -
- eller få denne viden påpeget -
- af baronessen og så skulle tage en beslutning, -
- at det her må ikke ske. Hun er nødt til at rejse.
Og så får hun hjælp af baronessen til at tage beslutningen om at rejse.
Jeg mener, det var en af nøglescenerne, -
- for Julie Andrews i den her film.
Da baronessen vender tilbage til festen efter scenen med Maria, -
- hører vi en instrumentaludgave af "How Can Love Survive?"
En sang, vi fjernede, men som fungerer fint som musik her.
Den viser Elsas vilje til at få forholdet -
- med Georg til at fungere trods det, at de begge er rige og har problemer.
Den fungerede fint der. Og endnu engang, hvad Eleanor angår, -
- håndterede hun denne scene og samspillet med Georg perfekt.
Det er interessant med Marias afrejse i filmen i kontrast til bogen.
l Maria von Trapps bog -
- havde hun og Georg erklæret deres kærlighed forinden.
Hun tog tilbage til klosteret for at få tilladelse -
- af abbedissen til at gifte sig.
Rodgers og Hammerstein brugte det materiale meget bedre -
- og lavede en mere dramatisk pointe ved at få Maria til at rejse, -
- fordi hun er bekymret over, at hun måske er ved at forelske sig.
At hun rejser tilbage, fordi hun vil væk -
- og tilbage til klosterets ensomhed og stilhed.
Ernie forstørrede det endnu mere i forhold til teaterstykkets struktur.
Det blev en stærk bevægelse, vi brugte i historien, -
- som vil hjælpe historien senere, når anden akt udfolder sig.
Saul Chaplin var en af mine vigtigste kreative kræfter -
- i alle filmens aspekter, men især hvad musikken angår.
Saul havde styret musikken i "West Side Story", -
- og nu gjorde han det samme med "The Sound of Music".
Han arbejdede med Julie og indøvede hendes sange konstant.
Han arbejdede med koreograferne og indøvede alle numrene.
Han var på øvescenen med pianisten og arbejdede på musikken.
Han førte tilsyn med orkestreringerne af alle de forskellige numre.
Han førte tilsyn med alle stemmerne.
Kort sagt håndterede han hele musikdelen af filmen, og mere til.
Han deltog også i rollebesætningen.
Han bidrog til manuskriptet og til alle aspekter af kostumerne.
Han var en meget kreativ medarbejder, -
- og hans bidrag havde enorm betydning for filmen.
Saul er selv komponist og musiker.
Bl.a. derfor var han så værdifuld for mig i den egenskab.
Jeg har nævnt Boris Leven som en fremragende scenograf, -
- som tilførte alle film, han lavede for mig, -
- så megen fantasi, kreativitet og visuel fornemmelse på alle områder.
Han var et kolossalt aktiv.
Min filmfotograf Ted McCords arbejde havde jeg kendt i mange år.
Han havde lavet én anden film for mig tidligere, -
- nemlig "Two for the Seesaw" som var i sort/hvid.
Men jeg havde set Teds farvearbejde og mente, at han kunne bibringe -
- "The Sound of Music" det rette romantiske touch, -
- som jeg syntes, filmen krævede.
lkke et råt, -
- realistisk udseende, men en blød, -
- en forholdsvis blødt fokuseret romantisk stemning i hele filmen.
Bill Reynolds havde klippet min film "The Day the Earth Stood Still".
Vi havde ikke arbejdet sammen siden.
Da vi gik i gang med "The Sound of Music", ringede Bill og sagde:
"Lad os mødes. Vi har ikke arbejdet sammen i over 10 år."
Jeg var glad, for han er meget dygtig og klippede filmen til perfektion.
lrwin Kostal, vores dirigent, en fremragende mand.
Jeg traf lrwin på "West Side Story", -
- hvor han var med til at arrangere al musikken.
Da vi begyndte på "Sound Of Music", var det vist Saul, der sagde:
"Jeg tror, at den helt rigtige til at dirigere og arrangere musikken -
- ville være lrwin Kostal." Og det holdt stik.
Julie kendte lrwin Kostal fra "Mary Poppins".
Det talte også for at bruge ham som dirigent.
Så han var det helt rigtige valg.
Marc Breaux og Dee Dee Wood -
- var vores koreografer. Det var Ernie eller Saul, der kendte dem.
Nogen havde anbefalet dem.
Jeg mødte dem og syntes godt om dem, -
- deres tanker om filmen og deres arbejdsform.
Jeg så nogle eksempler på deres arbejde og hyrede dem til filmen.
Ligesom Julie arbejdede de vældig godt sammen med børnene.
De var gode til at få alle børnenes personligheder og talenter frem.
l terrassescenen kan vi atter se planlægningen -
- og optagelserne på to forskellige locations.
l den her scene småregnede det.
Man kan ikke se det på filmen. Det er faktisk svært at filme regn.
Man skal belyse regnen bagfra. Denne støvregn kunne man slet ikke se.
Men det var lidt ubehageligt, så vi stillede bordet og børnene -
- og kaptajnen ind under en presenning.
Så belyste vi dem kunstigt, og resultatet blev faktisk godt.
Det er en svær opgave for filmfotografen -
- at få forgrunden, som er kunstig belyst -
- til at passe til baggrunden bag presenningen, -
- men Ted gjorde et flot stykke arbejde.
"Climb Ev'ry Mountain" var et problem.
Sammenlignet med alle andre sange i filmen -
- var det den, jeg var mest bekymret for.
Da jeg så stykket i London, havde jeg sagt ja til at lave filmen.
Men da de nåede dertil i stykket, -
- hvor abbedissen skulle synge "Climb Ev'ry Mountain", -
- kom hun helt op foran... l nærbillede, som jeg ville sige.
Og så skrålede hun bare sangen så højt, at jeg blev pinlig berørt.
Jeg ville bare gemme mig. Det var for meget.
Så jeg ville bruge den med forsigtighed i filmen, -
- for den kunne kamme endnu mere over, hvis man ikke passede på.
Så jeg ville iscenesætte og belyse den, -
- især belyse den, så Peggy Wood, abbedissen, -
- aldrig synger direkte ind i kameraet, fuldt belyst.
"Climb Ev'ry Mountain" er en god sang, men den skal omgås forsigtigt.
Så jeg sagde til Ted McCord: "Lav den i silhuet eller fra siden.
Jeg vil have den fulde effekt af sangen, uden at den slår os omkuld."
Sådan ser l den på filmen. Der er meget lidt lys på hende.
Hun er i profil, og selv når hun er belyst, synger hun ud af vinduet.
Så den meget kraftfulde sang kammer ikke over -
- ved at blive sunget lige ind i kameraet.
Så på den måde synes jeg, den blev effektiv og acceptabel i filmen.
Da vi optog scenen med børnene, der vil se Maria...
... de vil jo overtale hende til at komme tilbage til deres hjem...
... behøvede vi en måde, de kunne ringe på -
- inde på gårdspladsen, for der var ingenting ved porten.
Vi satte en slags klokkestreng udenfor, som l kan se, -
- og som Liesl vist trækker i for at fortælle, at de står derude.
Det var ren regi, men efter at vi forlod klosteret, lod de den sidde.
Den sad der længe efter.
Atter filmede vi på selve klosterets gårdsplads.
Vi kom aldrig ind i klosteret, -
- men de var meget samarbejdsvillige og lod os filme på stedet.
Bærplukkerscenen blev skabt til filmen af Ernie Lehman.
Den blev lavet for at vise kaptajnen med børnene, -
- for at vise deres gladere forhold, hvordan han behandler dem nu -
- og laver sjov med dem. Man forstår også...
Han siger ikke så meget, men han ved, hvor de har været.
Det er et vigtigt element i den her scene.
Og når vi så hører "My Favorite Things" igen, -
- og Maria kommer tilbage til dem, er det et af filmens højdepunkter.
Det er et pragtfuldt øjeblik.
Næsten umiddelbart efter får Maria et slag i mellemgulvet, -
- da hun hører fra børnene, at kaptajnen skal giftes med baronessen.
Hun var jo kommet tilbage i forventningen om -
- måske at videreføre de stærke følelser, hun har for kaptajnen, -
- og han har for hende. Så det krævede en total ændring -
- i den måde, Julie spillede sin rolle på.
Hun gjorde det fremragende. Det er jo et vendepunkt -
- i forholdet mellem baronessen og kaptajnen, -
- for når Maria rejser, -
- indser baronessen, -
- hvor meget kaptajnen tænker på hende.
Og det, at hun vil rejse, så snart han finder en ny guvernante...
Man kan se l Elsas øjne og hendes fremtoning, -
- at hun indser, at kaptajnen stadig er betaget af Maria.
Det er begyndelsen på det virkelige vendepunkt, -
- og på baronessens udvandring fra filmen.
Alle optagelserne ned mod søen og hen mod sommerhuset, -
- klippet sammen med det, kaptajnen ser, -
- er lavet på location, filmet i dag-for-nat.
Så meget kunne vi lave på stedet. Men da vi nåede til -
- at skulle filme resten, hvor kaptajnen finder Maria, -
- og de erklærer deres kærlighed, måtte vi filme det på en scene.
Vi byggede pagoden op bag 20. Century Fox-studiet.
Den pragtfulde grønne dekoration, som Boris Leven byggede.
Det var meget vigtigt for mig, hvordan den her scene blev filmet.
Den skulle ikke være for overtydeligt.
Ted gjorde et glimrende stykke arbejde.
Her begynder vi i et forgemak...
Et forgemak til katedralen, hvor vi ser Maria -
- i den pragtfulde brudekjole, Dorothy Jeakins skabte til hende.
De går ud af forgemakket og forbi et alter, -
- og så til sidst katedralen ved Mondsee, -
- som er en sø omkring 20 kilometer fra Salzburg, -
- og en af de få katedraler i Salzburg-området, -
- der tillod filmoptagelser.
Klokke-overgangen, når vi går op til alteret og ud, fandt Ernie på.
Det var hans idé at lave overgangen til nazitiden med klokkerne, -
- og den triste lyd, der fortoner sig.
Vi prøvede at følge hans manuskript så tæt som muligt.
Rocky Riding School, hvor vi filmede festivalen, -
- havde oprindeligt været en rideskole, -
- hvor man underviste i skoleridt på ædle heste.
Buerne i baggrunden er hugget ud af klippesten.
Det var næsten lige som at være i et stenbrud.
Men med krigen blev stedet ikke brugt som før -
- og blev senere lavet til et auditorium, -
- sådan som vi viser det, til festivalen.
Når kaptajnen og Maria vender tilbage til kaptajnens hus, deres hus, -
- efter brylluppet og gensynet med børnene, -
- og den dejlige varme scene og videre med Julie -
- og hendes forhold til Liesl, den ældste pige, -
- får hendes skuespil en helt ny kvalitet.
En følelse af at være gift, og på sin vis at være en mor.
En mor for disse børn og ikke bare en guvernante.
Det fangede Julie virkelig godt -
- især i den dejlige scene med Liesl, hvor hun rådgiver hende, -
- og synger sammen med hende.
Jeg tror, at Julie kunne spille den rolle så godt, -
- fordi hun selv var mor.
Julies datter Emma var med på location. Hun var to år dengang.
Julie vidste, hvordan det var at være mor, -
- og kunne overføre det til sit forhold til børnene i filmen, -
- især, som sagt, i den dejlige scene med Liesl.
Når vi er uden for villaen, hvor Maria og kaptajnen er kommet hjem, -
- så er det gensyn selvfølgelig filmet udendørs.
Og så panorerer vi hen på Max og kaptajnen i døråbningen, -
- og klipper meget senere til døren i dekorationen -
- i hallen, hvor vi fortsætter scenen.
Sådanne optagelser bliver omhyggeligt planlagt, -
- og man laver stillbilleder under optagelsen, -
- så man nøjagtigt kan matche -
- præcis hvordan de skal passe sammen. Af og til -
- har vi endda filmen med i dekorationen.
Jeg fik klipperen, Bill Reynolds, til at tage en fremviser med, -
- med vores eksteriøroptagelser, -
- hvor man så kaptajnen og Max blive panoreret ind i hallen, -
- så vi kunne matche dem præcis, -
- deres gang og alting, så det kunne klippes sammen uden overgange.
Der er også en ændring her i Chris' optræden, -
- fordi det er et andet forhold, han har til Maria nu.
lkke kaptajn og guvernante, men kaptajnen...
Manden og hans hustru.
Det kræver en anden, varm, kærlig, følsom tilgang -
- til hans forhold til Maria fra nu af for at få balance i filmen.
l virkeligheden, som det står i Maria von Trapps bog, gik baronen fallit.
Familien begyndte at synge af nødvendighed.
De vandt festivalen og turnerede i Europa 10 år før Anschluss.
Rodgers og Hammerstein tog sig nogle digteriske friheder.
Det er man som regel nødt til -
- når man genfortæller en virkelig historie for at få elementerne -
- og de ting, der sker, til at hænge sammen i en tæt, dramatisk linje.
Jeg fandt ud af det senere, for jeg besluttede tidligt, -
- at jeg ikke ville kende den virkelige historie, -
- fra begyndelsen af.
Jeg var blevet ansat til at lave en film, -
- der var overført fra et succesrigt teaterstykke.
Jeg følte, at udfordringen, opgaven -
- og min pligt var at overføre skuespillet til film på bedste vis.
Hvis jeg kendte hele den virkelige historie, -
- og forskellene på virkeligheden og stykket -
- og filmen, så ville det hænge mig over hovedet -
- og nakken som en dødvægt.
Så hele min retning i filmen -
- var først og fremmest manuskriptet -
- og den viden, jeg havde haft om stykket inden da.
Vi tager os atter friheder, for Anschluss var i marts 38, -
- mens festivalerne først er i juli.
Sådan noget er man nødt til at jonglere med.
Man må kigge på de brikker, man har, og deres virkelighed, -
- og så sætte dem ind i en dramatisk linje -
- af hensyn til historien. Man fortæller ikke en usandhed, -
- man har bare en lille anakronisme i hele forløbet.
Modsat nogle af de steder, hvor vi tog os friheder -
- og bevægede os væk fra virkeligheden, -
- er figuren Franz sandfærdig.
Han var partimedlem. Det er slået fast.
Og det kom frem både i Marias bog og i filmen. Så det er ét område.
Mange andre områder er også sande, men det her er dokumenteret.
Optagelserne af festivalen løb over flere nætter.
Vi skulle jo filme den nat-for-nat. Jeg tror, det tog -
- fire eller fem nætter, for der var meget belysning.
Vi skulle belyse alle buerne og stille nazisoldaterne derop.
Vi havde flere hundrede statister, -
- som var hyret i Salzburg, og de skulle have kostumer -
- og det rette udseende for den tids østrigere.
Og så skulle vi jo optage alle sangene med playback igen, -
- og det er ikke den hurtigste slags optagelser.
Og det var også, selv om det stadig var maj...
... så blev det ret koldt klokken 2 eller 3 om natten.
Vi måtte klumpe os sammen for at få varmen mellem optagelserne.
Men det var en rigtig god location.
Den så helt rigtig ud i filmen, -
- og Ted McCord og hans folk lavede et flot stykke belysningsarbejde.
De sendte... ligesom i katedralen...
De sendte et rigningshold ind nogle aftener -
- før optagelserne begyndte, så vi ikke skulle starte fra nulpunktet -
- på den første optageaften.
Brugen af "Edelweiss", sunget af kaptajnen og de andre, -
- hvor publikum til sidst synger med, var meget effektiv.
Det var effektivt, for det, kaptajnen egentlig siger, er:
"Glem ikke jeres land. Lad ikke nazisternes indflydelse -
- fjerne jer fra det land, l elsker, og jeg elsker."
Han fik hele publikummet til at reagere, -
- hvilket ikke behagede hr. Zeller og hans nazikumpaner.
Det var en effektiv brug af sangen, som vi introducerede med familien, -
- og som nu kom bredt ud til hele det østrigske publikum ved festivalen.
Max' vurdering af von Trapps familiekor -
- var åbenbart rigtig, for efter de kom til USA, -
- blev de en meget populær sanggruppe.
Helt enestående, for her havde man et helt kor, -
- i samme familie. De blev meget kendte -
- i mange år over hele USA med de sange, de kendte -
- og fremførte så smukt. Så Max havde ret.
Jeg er ofte blevet spurgt, om vi havde regnet med at få -
- så kolossal en succes, så populær en film ud af "The Sound of Music", -
- og der må jeg helt ærligt svare: "Egentlig ikke".
Nu skal l høre, hvordan det var. Vi mente, vi havde en chance -
- for at lave en meget succesrig, populær film.
Så holdt vi holdt forpremierer i Midtvesten for at teste filmen.
Efter de forrygende forpremierer... Folk var helt vilde med filmen.
... var vi sikre på, den ville blive en succes.
En stor succes, men ingen af os havde forudset den enorme succes, -
- som filmen havde de første tre-fire år efter premieren i '65.
lngen film har indtjent flere penge. Og den er forblevet populær.
Man håber jo altid på den slags succes og accept, når man laver film.
Men sådan bliver det ikke altid.
Men den her opfyldte alle vores vildeste forhåbninger.
Kirkegårdsscenen til slut var en af tre sekvenser, vi optog i april, -
- før vi tog til Salzburg og begyndte at filme på location.
Den var en vidunderlig dekoration designet af Boris Leven, -
- og smukt belyst af Ted McCord.
Scenen blev helt uventet spændende. Vi havde håbet, den blev spændende, -
- men ingen af os havde forestillet os, hvor stille -
- og næsten åndeløse publikum er, når de gemmer sig -
- bag gravstenene, mens nazisterne leder efter dem.
l teaterstykket viser Rolfe sig at være lidt af et pjok.
Han ser lige på dem, -
- og så slutter han sig til sine landsmænd uden at angive dem.
Han var nok flinkere end ham, vi havde i vores film, -
- men det gav ikke den slags spænding, -
- vi havde lagt ind i filmen.
Det var dejligt at slutte af med abbedissen, -
- der velsigner dem og hjælper med at skjule dem -
- for nazisterne og hjælper dem til flugt.
Og jeg er vild med den herlige detalje, -
- som Ernie fandt på til sidst, -
- hvor nonnerne viser de dele, de har fjernet fra nazisternes bilmotorer, -
- så de ikke kunne forfølge vores folk.
Det var et skønt påfund, der efterlader os med en glad, -
- opstemt følelse indtil det sidste billede af familien Trapp, -
- der går over bjergene og ind i Svejts.
Jeg holdt kontakt med Peggy Wood i flere år efter "The Sound of Music".
Vi sås i New York, hvor hun boede, to-tre gange til frokost.
Så skrev vi sammen i et par år, -
- og så mistede vi kontakten.
En dag læste jeg i en brancheavis her i Hollywood -
- at hun var død. Det gav mig...
Det gav et ryk i mig, for hun var sådan et dejligt, morsomt menneske.
Det var et stort tab, da hun døde.
Og senere så jeg, -
- at Boris Leven var død.
Boris lavede omkring fem af mine film i 60'erne, -
- men så mistede vi kontakten.
Og Ted McCord. Min fotograf er borte.
Ted skulle have været fotograf på "The Sand Pebbles", min næste film.
Han havde faktisk været med os på research i Taiwan og Hongkong.
Men han var ikke helt rask. Han havde hjerteproblemer.
Så da han kom tilbage, sagde han, at han måtte trække sig fra filmen.
Det ville være for hårdt for ham.
Det var kun få år efter, at jeg...
Jeg hørte, at han var død.
Han var pragtfuld at arbejde sammen med. Lynhurtig i opfattelsen.
Og en dygtig filmfotograf.
Richard Haydn så jeg også ofte, efter vi lavede filmen.
Han boede herude i Los Angeles.
Vi sås ikke regelmæssigt men af og til, -
- måske et par gange om året spiste vi frokost sammen.
Han var et vidunderligt menneske, -
- og vidunderlig at arbejde sammen med.
Atter var det en trist oplevelse, da jeg hørte, -
- at han var død.
Der kom mange venskaber ud af filmen.
Julie og jeg er forblevet gode venner.
Vi lavede en til musical sammen, der hed "Star!"
Hun spillede den engelske skuespiller, Gertrude Lawrence.
Og selv om vi ikke ses jævnligt, -
- er vi i kontakt flere gange om året og sender fødselsdagskort.
Hvis jeg har brug for noget fra Julie -
- kan jeg bare spørge, og omvendt.
Hun er et dejligt menneske, -
- og jeg værdsætter hendes venskab meget.
Ernie Lehman og jeg er selvfølgelig gode venner, -
- og er forblevet det og ses ofte.
Ernie har lavet andre manuskripter for mig.
"Executive Suite" var hans første manuskript i Hollywood.
"Somebody Up There Likes Me", "West Side Story", "Sound of Music".
Og Saul Chaplin og Betty. Sauls kone, Betty, var scripter på filmen.
De var ikke gift dengang. Det blev de siden. Vi ses ret tit.
Bill Reynolds ser jeg ofte. Han er tit bortrejst for at klippe en film.
Men han bor ikke så langt væk, så vi ses.
Den anden, jeg ofte ser, er Zuberano, -
- som har været med på mange af mine film.
Han var storyboardtegner og var med på min film "The Set-Up" fra 1948.
Han har været med på mange af mine film på location og i udlandet.
Jeg vil gerne lave et par film til.
Jeg har et par projekter undervejs. Hvis et af dem bliver til noget, -
- vil jeg gerne have Zubie til at lave storyboards og hjælpe mig.
Jeg har også holdt kontakten til alle børnene og har mødt deres børn.
Vi havde faktisk... For tre år siden var der en lejlighed -
- til at mødes, da vi fejrede 25-årsdagen for filmens premiere.
Der var en stor fest her, hvor Julie og seks af de syv børn kom.
Nicky Hammond var den eneste, der manglede.
Han var i England, hvor han spillede teater.
Det var det store gensyn, -
- og Julie fik lejlighed til at møde nogle af deres børn.
De har alle sammen børn på 5, 6, 7, 8 år. Det var vidunderligt.
Jeg ser... Charmian bor her.
Hende ser jeg ret ofte.
Heather, som er gift med skuespilleren Robert Urich, -
- boede her, men har bygget hus oppe ved Park City, -
- så der bor de vist for det meste.
Kym Karath er blevet gift med en fransk bankmand.
Hun bor i New York og fik vist sit første barn for nogle år siden.
Deborah, Debbie Turner, er gift, har tre børn og bor i Minneapolis.
Nick Hammond bor det meste af tiden i Australien, -
- og er stadig professionel skuespiller, både på film og teater.
Angela bor stadig her.
Hun og hendes mand og tre dejlige børn.
Den yngste dreng, Duan Chase, blev videnskabsmand.
Han gik på universitetet nede sydpå.
Lige nu arbejder han i Seattle som computer-geolog -
- med olie eller sådan noget.
Men i årenes løb har vi mødtes -
- ved genudsendelsen af filmen for 15 eller 20 år siden.
Vi har også rejst... Ja, ikke Julie, selvfølgelig...
... til London for nogle år siden for at reklamere for en nyudgivelse.
Vi mødtes alle sammen, også Nicky Hammond.
Vi så hinanden, blev fotograferet og hyggede os sammen.
Så forholdet med alle børnene er fortsat lige til i dag.
lngen vidste, "Sound of Music" ville opnå så stor og varig popularitet, -
- som den stadig har hos hver ny generation.
Hvad grundene så er, er jeg dybt taknemlig, -
- fordi det viser, at film er et langt stærkere medie, end vi fatter.
Det er en fornøjelse at dele filmen med jer, -
- og på vegne af hele holdet bag den siger jeg tak, fordi l kiggede med.
[DANlSH]